På reise til Uganda .  Avreisedag og ankomstdag. 11 og 12 Februar 2021. 
Så sitter en omsider på flyet til Uganda sammen med en fin gjeng av "blanda drops". Og jeg ville vært en løgner om jeg påsto at det har vært enkelt å komme til dette øyeblikket i flysetet! 
Med "blanda drops" sikter jeg til En som er jordmor og pastor , en ungsomsleder og stødig dame (forøvrig min datter), et flott par som er forlovet og studerer på vidergående, og en pastorkone med verdens største hjerte, og så meg da.; teamleder for anledningen evangelist og litt til.. 
Med meldinger om det ene etter det andre fra de Norske myndighetene og med diverse utfordringer som kan ta motet fra de fleste befant vi oss omsider på Gardermoen klare til å sjekke inn på Quatar airlines. Alle papirer var på plass, og vi hadde veid og ordna kofferter og håndbagasje etter beste evne. Ingenting kunne vel gå galt nå ? Jeg hadde en liten uro i magen som jeg forsøkte å overse.  Koffertene gikk det greit med, så bar det til selve innsjekkingen og så møtte vi på problemer. Testresultatene på kovid testen inneholdt ikke de rette engelske betegnelsene til bruk på flyplassen i Uganda! 
Tankene raste rundt i hodet mitt i det en av de som jobbet der bare enkelt sa at vi måtte gå til siden og så skulle han se hva han kunne få til. På vei bort til der vi skulle vente var det bare en ting å gjøre ; samle flokken og be Jesus om hjelp!! Her var vi altså så nære å bli stoppet på grunn av dette irriterende viruset som har lammet alt annet av kristenliv i landet vårt.          Jeg snakket med vår kontakt i Uganda og forklarte situasjonen og han satte alle sine bønnefolk på saken. Her var det bare en ting å gjøre, stole på at Gud ville få sin vilje gjennom. Men tankene kommer jo.(Ihvertfall hos meg! ) Var det Guds vilje at vi skulle reise? Hadde vi bare presset dette igjennom på ren viljestyrke og stahet ? Tvilen gikk inn i et forsøk på å overtale meg til å lytte til den.
Jeg ble mere og mere stresset på innsia - hvor ofte er det ikke sånn at når det virkelig gjelder, kommer denne tanken lurende ; Er du nå så sikker på at Gud har sagt ? 
Men, som du skjønner fra innledningen, er det vel soleklart at Gud fortsatt er sjefen over alle omstendigheter. Jeg kunne sikkert malt ut detaljer om hvordan vi forsøkte å ringe fastlegen, bare for å finne at de var i lunsjpause hele gjengen, og at vi fikk hjelp av SAS til å skrive ut nye dokumenter som kunne hjelpe oss gjennom de neste prosessene.  Når vi står i kø for å få noen papirer, kommer to fra teamet løpende med beskjed ; Det er klart! Vi får sjekke inn, vi får reise !! 
DEN følelsen var surrealistisk. Gud hadde gjort et mirakel allerede!  Jeg kunne ringe til en bekymret Muliika i Kampala og fortelle nyheten. Han hoppet og spratt,danset og jublet så høyt at jeg nesten danset selv !! It's a miracle! God is faithful! Glory to God!! Jubelen ville ingen ende ta. Dette er ikke normal oppførsel fra hans side, han er vanligvis svært så fattet og kontrollert. Men de har faktisk fastet og bedt for dette i to år allerede, så nå er det endelig gjennombrudd. 
Så i skrivende stund er vi nesten halvveis i flyreisen og har det som kongelige. Vi har nesten hele vår avdeling for oss selv og kan sitte eller ligge og slappe av i det setet vi har lyst. Vi har fått nydelig mat og har tilgang på snacs og drikke hele tiden.Det finns tepper og puter og gode filmer til å hvile øynene på. Servicen er noe av det beste jeg har opplevd på alle de reisene jeg har hatt. Og takknemlighetstårene når jeg gjemte meg i mitt improviserte lønnkammer (under teppet) dynket hele munnbindet mitt så jeg måtte smile litt dumt for meg selv. Jeg fikk nå pusset nesen og byttet munnbind og kjente gleden boble på innsia. 
Neste bønneemne er egentlig å møte rette folkene på Entebbe flyplass, slik at våre viruspapirer godkjennes selv på norsk. Ellers blir vi sendt i retur med første fly. Men Gud er fortsatt Gud, og Jesus har fortsatt all makt. Vi er hans barn og reiser på Hans tiltale - så jeg forventer at vi snart er trygt plassert i bilen som venter på å frakte oss ut på oppdrag i Jesus ærend. 
Det ble litt mere spenning enn jeg likte, men det styrker troen og opplevelsen av at det går an å stole på Miraklenes Gud i alle detaljer.  
fortsettelsen;
Nå sitter jeg i sengen på et rimelig hotell i Kampala og tenker over alt som har skjedd siden jeg skrev de første setningene ovenfor. Takknemlig og utslitt etter en spennende  ankomst til Entebbe flyplass. Får vi komme inn i landet med en norsk covid test ?  Det skulle vise seg at disse tankene var unødvendige, de tok oss imot, sjekket papirene og sendte oss raskt igjennom til bagasjen og der sto til slutt Muliika med et stort smil og kunne ønske oss velkommen. Sliten, trøtt men lykkelig kunne jeg konstantere at vi nå hadde ankommet Uganda og Gud hadde lagt ut den røde løperen for oss!  
Så bar turen til Kampala for innsjekking på hotellet og fem timers såkalt hvile. Selv hadde jeg ikke sovet på over et døgn, men det var ingen tid til å sove for min del. Det var for mye å ordne fordi vi skulle ut i feltet med en gang etter å ha hvilt. 
Første stopp var Katwe barneskole der barna ventet på oss for å hilse på, få litt brus  og godterier og skolebøker! De fikk også blyanter og penner og toalettpapir. Dyrebare ting å motta som elev i Uganda. Så var det videre på humpete veier som var delvis vasket bort på grunn av kraftge regnskyll. Enda en skole ventet på oss og barna ble så glade for alt de fikk. 
En tig jeg glemte å skrive, var at på begge disse plassene fikk hver og en av teammedlemmene beskjed om å dele en hilsen på to minutter. Jeg hadde sagt det til dem, men det var nok en overrumplende overraskelse for dem alikevel. Sånn er det i Uganda, du må være rede i tide og utide! Jeg som teamleder må visst hele tiden ta siste bolken på litt mere enn to minutter. Men de i teamet hoppet til og gjorde en strålende jobb på tross av en lang reise og masse nye inntrykk. 
Siste besøk var ekstra sterkt. Vi besøkte de handikappede. De ventet på oss ute, men så kom det et styrtregn som jaget oss alle under tak. Pressen i Uganda fulgte oss hele dagen og vi ble tatt bilder av og intervjuet og det ble masse greier med det i forhold til alle som skulle si sitt om arbeidet som Muliika gjør i blandt dem. Jeg snek meg til slutt ut og fikk endelig snakke med de som virkelig trengte besøk. Det var en fryd å se dem i øynene, snakke med dem og hilse med albuen på ekte virusvis. Jeg fikk øyekontakt med flere av teamet og vinket dem ut. De kom og jeg sendte dem i alle retninger for å snakke med disse vakre menneskene som lever med multihandikap uten noe hjelp ifra myndighetene eller noen andre, De er sterke folk som virkelig ønsker å arbeide og være til nytte for samfunnet. Vi hadde delt ut en pose til hver av dem med ris, brød, sukker, såpe osv og de var så glade. Det var muslimer der, kristne, og folk som ikke hadde noe tro. Alle ble selvsagt behandlet med samme omsorg og kjærlighet fra oss alle.  Dette var virkelig en stor opplevelse. 
Når vi endelig var tilbake på hotellet, fikk vi muligheten til å ta nattverd, takke Gud og legge alle opplevelsene og inntrykkene ned ved korset . Så spiste vi god mat og stupte i seng. Programmet for neste dag var fullpakket så her var det bare å legge seg til lading! 
For en reise - og mere ventet på oss.